Nenadomestljiv prispevek
![Nenadomestljiv prispevek](/storage/app/media/News/2021-06-15/nenadomestljiv-prispevek.jpg)
Nenadomestljiv prispevek
![](/storage/app/media/News/2021-06-15/nenadomestljiv-prispevek-1.jpg)
Janez Podobnik: Slovenski kristjani smo v prelomnih časih nastajanja Slovenije uspeli najti pravo mero med zgodovinskimi sporočili »politično aktivnega krščanstva« in za tisti čas nujno potrebno družbeno mobilizacijo kristjanov. FOTO: Tatjana Splichal
Tridesetletnica državnosti je povod za številne razmisleke o tem, kako sta pred desetletji tekli prepleteni poti demokratizacije in osamosvajanja, kakšna je bila vloga različnih družbenih skupin in posameznikov na tej poti, kakšne so bili njihovi vzgibi za sodelovanje pri slovenskem nacionalnem projektu. Tak razmislek seveda vključuje tudi presojo o ravnanjih katoliškega dela nacionalne skupnosti.
Edina verodostojna in množična alternativa
Seveda ne takrat ne danes ni šlo in ne gre za »homogeno« državljansko telo, ki bi ga lahko posplošeno umestili v to ali ono politično kategorijo, a nekaj splošnih ocen je vendarle mogoče izreči. Tema je vsekakor izzivalna in se je v Družini v času, ko se spominjamo 30. obletnice prelomnih dogodkov, že večkrat pojavila. Nadškof dr. Anton Stres, sam kot član komisije Pravičnost in mir ter družbeno-kritični mislec pomemben akter tistega časa, je denimo ob lanski 30. obletnici plebiscita v Družini odgovarjal na bralsko vprašanje, ki je merilo prav na to: Kakšen je njegov pogled na vlogo in odgovornost katoliškega občestva pri obnovi slovenske demokracije in rojstvu slovenske države?
Med drugim je v odgovoru zapisal:
Člani katoliškega občestva so bili nasprotniki komunističnega totalitarizma, ker niso klonili »pred naduto močjo« (Tagore). Zavoljo tega so leta in leta trpeli, prenašali zapostavljanje in drugorazrednost, zaničevanje, lažne obtožbe in izključevanje iz vseh odgovornih služb, ki bi jih mnogi glede na svoje kompetence in moralno držo veliko bolj zaslužili, kakor tisti, ki so imeli »rdečo knjižico«.
Partijska oblast je preostanek katoliškega občestva, ki ji ga med vojno in po njej ni uspelo fizično likvidirati, ves čas moralno in ekonomsko zatirala, kristjane izključevala in jih obravnavala kot »drugorazredne« občane. Ti pa so vztrajno in potrpežljivo vzdrževali »pasivni odpor«, vzgajali mladino v drugačnih vrednotah kakor komunistična šola in ohranjali živo vero in krščanski pogled na svet, človeka in zgodovino.
Krščanstvo je bilo edina verodostojna in množična alternativa totalitaristični, materialistični in ateistični ideologiji, ki je služila upravičevanju komunističnega totalitarizma. Ljudje so v svojih zahtevah po drugačni družbi in ureditvi dobivali samo v Cerkvi idejno potrditev in moralno podporo, ki so jo potrebovali. Totalitarna oblast se je takrat tega dobro zavedala. Bilo bi krivično, če bi mi danes na to pozabili.
Dr. Anton Stres: Krščanstvo je bilo edina verodostojna in množična alternativa totalitaristični, materialistični in ateistični ideologiji, ki je služila upravičevanju komunističnega totalitarizma. FOTO: Bogomir Štefanič
»Prevzemali smo polno odgovornost za svojo usodo«
V tem duhu tudi za prihodnjo številko Družine pripravljamo rubriko »aktualno«, njen del pa bo tudi anketa.
V čem vidite poseben prispevek katoliškega občestva pri procesu demokratizacije in osamosvajanja Slovenije? Ali so tudi vaš vstop v politiko motivirala načela družbenega nauka Cerkve? Vprašanji smo naslovili na kristjane, ki so bili v preteklih treh desetletjih nosilci najvišjih političnih funkcij, tako tudi na Janeza Podobnika, predsednika Državnega zbora Republike Slovenije v letih 1996–2000 (poleg njega smo k sodelovanju povabili še predsednika osamosvojitvene vlade Lojzeta Peterleta in predsednika državnega zbora v obdobju 2004–2008 Franceta Cukjatija). Kot napoved tematskega sklopa prihodnje številke Družine objavljamo komentar Janeza Podobnika:
Prispevek krščanskega občestva pri procesu demokratizacije in osamosvajanju Slovenije je bil nenadomestljiv. Slovenska država ni nastala »po naključju«. Nastala je tudi oziroma predvsem zato, ker smo vanjo verjeli slovenski kristjani. Lahko s ponosom in prepričanjem povemo še bolj direktno, kar se nam danes, iz tridesetletne oddaljenosti kaže še bolj jasno: nastanku Slovenije je botrovalo obdobje dobrih časov, katerega utrip je bistveno določala iskreno čuteča, v slovenstvo in krščanstvo vraščena ljudska množica slovenskih kristjanov.
Moj takratni vstop v politiko je bil spodbujen z veliko energijo družbeno angažiranih kristjanov. Kot takrat ga še danes doživljam kot etično držo odgovornega in optimističnega slovenstva, inspiriranega v krščanskem etosu in družbenemu nauku Cerkve. Na ta način smo slovenski kristjani prevzemali polno odgovornost za svojo usodo. In se ob tem zavedali, da je bila slovenska osamosvojitev obilna žetev kot sad dolgoletnega, velikokrat neopaznega sejanja številnih generacij slovenskih ljudi, doma in po svetu.
In še nekaj postaja iz malo daljše časovne perspektive vedno jasnejše – slovenski kristjani smo v tistih prelomnih časih nastajanja Slovenije uspeli najti pravo mero med zgodovinskimi sporočili »politično aktivnega krščanstva« in za tisti čas nujno potrebno družbeno mobilizacijo kristjanov. To pa je izziv: kako táko »pravo mero« najti oziroma jo živeti danes?